PATRIKAS, 1,5 METŲ AMŽIAUS
Pagal Michaelio Drukerio pjesę
Sveiki!
– Aš Janas. – Göranas Skoogh'as.
Labas! Aš Lennartas Ljungas, asociacijos pirmininkas.
Čia mano žmona, Luiza.
Mes gyvenam 25-ame.
Gal ko nors išgerti? – Monika, gal galėtum?..
– Sveiki atvykę. – Sveiki! Prašau! – Monika, mano žmona. – Tikiuosi, jums čia patiks.
– O kur tavoji moteris? Ar tavo žmona neateis?
Ateis... Bet...
Štai jis ateina. Čia Svenas, mano vyras.
– Sveiki, aš Svenas. – Sveikas atvykęs į kvartalą.
Aš Urbanas Adleris. Aš esu Kaimynystės stebėtojų atstovas
– Ar žinai ką nors apie mus? – Nelabai...
Na, mes visi siekiame apsisaugoti nuo įsilaužimų ir vandalizmo...
– Skamba neblogai. – Aha. Ar norėtum plakatų?
– Atsiprašau... Mes tikėjomės šeimos su vaikais. – Teisingai. Svenas turi dukterį. Ji gyvena su mama.
Jai beveik 16-a. Tikimės, kad ji dabar su mumis praleis daugiau laiko.
Kai toks amžius, niekad nežinai.
– Ir... mes norime įsivaikinti. – Šitkaip?
Mus ką tik patvirtino socialinė tarnyba, tai dabar laukiame vaiko.
Bet... tai labai nuostabu!
Jau greitai bus mūsų eilė... Aš vis dar negaliu patikėti.
O aš negaliu patikėti, kad vėl tą darom. Pirmąkart man labai nepatiko.
– Aš gi juokauju! – Tikiuosi, kad taip!
– Maniau, kad jau išmečiau tą šlamštą. – Bet čia juk Lindbergo!
– Stigo Lindbergo! – Vis tiek jos šlykščios.
Mes susitarėm atsikratyti nereikalingų daiktų.
Baik!
Sveikos.
– Malonu tave matyti. – Atsiknisk!
– Isabele! Mes atėjom pamatyti tėčio namo. – Jau galim išeiti?
Labas...
Neblogai. Esi kietai apsirengus.
– Šitos durys veda laukan? – Aha, į sodą.
– Didelis sodas. – Viešpatėliau, jums tikrai reikia sodininko.
Džiaugiuosi, kad atėjai.
Tikiuosi, kad čia praleisi daugiau laiko, kai atvyks kūdikis.
– Argi nesidžiaugi? – Tai bjauru!
– Iš pradžių galvojom apie pušieną... – Turiu pasakyti, kad esu nustebinta.
Jau nesitikėjau, kad darkart bandysite namus ir šeimą.
Ar aprodei jai vaiko kambarį?
Dar būtinai ištapetuosim.
Pastelinėm spalvom. Gal geltona ar turkio.
– Ten pastatysim... kampą. – Minkštą kampą.
Ten stovės lovelė, fotelis, arkliukas...
Mobili lova.
Muzikinė dėžutė.
Ir „baby watch“, kad galėtumėm prižiūrėti kūdikį kiaurą parą.
Va! Matau tave.
Bet iš tiesų nieko daugiau nereikia, tik meilės.
– Paleisk! – Galite palaukti čia.
Mes išsiuntėme savo pritarimą organizacijai,
bet aš norėčiau jums papasakoti apie dabartines aplinkybes.
Deja, nėra šalių, norinčių suteikti vaiką.
– Ką jūs sakote? – Mus juk patvirtino.
Dabar nėra šalių, kurios leistų įsivaikinti homoseksualams.
Aš dėl šito nieko negaliu padaryti.
Bet... jei nėra vaikų iš užsienio, gal yra iš Švedijos?
Švedų vaikai juk irgi geri vaikai.
Turiu omeny, nesvarbu, ar vaikas iš Švedijos ar Danijos.
Na, gal ne iš Danijos, bet...
Pažiūrėsiu, ką galima padaryti, bet daug tikėtis neverta.
Tik pažiūrėk!
Ką žmonės galvos apie mus, jei mes net savo sodu nesugebam pasirūpinti?
Ate, tėti!
– Labas... pavėžinti? – Nereikia, netoli.
Kaip jautiesi?
Nerviniesi?
Aha... Ne, nelabai.
– Viskas bus gerai. – Žinau.
– Daktare, tikiuosi, kad jums patiks čia dirbti. – Ačiū.
– Ar čia jūsų pirma darbo vieta? – Taip, tikrai.
Kaip gera vėl turėti daktarą vietoje.
– Jau seniai čia nebuvo daktaro. – Čia buvusio daktaro vardas,
Svinhufvudas („Kiauliagalvis“)? – Vardas jam tiko.
Kaip suprantu, darbo vieta buvo laisva nemažai laiko.
O čia yra seselė Irja, mūsų rajono slaugė.
Jai tikrai praverstų daugiau pagalbos.
Taip?
Ačiū.
Jūsų pirmasis pacientas ateina 9:15.
Viskas atrodo gerai.
Ką, jokio triukšmo?
– Nieko neįprasto? – Visiškai nieko.
Klausykite...
Aš turiu dažnai... eiti...
Naktį ir darbe...
Turiu išeiti iš susirinkimų ir bėgti į tualetą. Aš...
Taip gali būti dėl keleto priežasčių, bet patikrinsiu prostatą.
– Arba galit palikti kraujo testą išeidamas. – Ačiū.
– Pagalvojau... gal mums reikėtų šuns? – Šuns?
Turiu omeny... mes turim Isabelę, o tau patinka šunys.
Aišku, kad mes turėsim ir vaiką, bet galim turėti ir šunį.
– Sveiki! – Sveiki...
– Viskas gerai? – Taip, taip...
– Tik pasakyk, jei reikės kokios pagalbos. – Ačiū, mums nereikia.
– Atsiprašau, jūsų pašto dėžutė... – Oj, taip... Atsiprašau.
Ačiū.
Svenai!
Mums skyrė vaiką... Mūsų ir tik mūsų vaiką!
– „Patrikas, vienas kablelis penki metų amžiaus...“ – Gi sakoma „pusantrų“!
„Patrikas, pusantrų metų amžiaus, ieško naujos šeimos.“
„Jis yra iš sunkios aplinkos, jam reikia meilės ir stabilumo.“
„Jei sutiksite, jis gali būti su jumis jau mėnesio gale.“
Ačiū.
Dabar mums reiks išlikti susikaupusiems.
Neturėsim kada šiąnakt miegoti.
– Tas pats galioja ir tau, „tėti“. – Sveikinu!
– Ar viskas gerai? – Taip. Super.
Iki pasimatymo.
Šitie buvo Isabelės.
Pamaniau, kad rožinė spalva jūsų nesutrikdys?
Kaip Isabelė?
Ji pripras. Kaip aš įpratau.
Gal, kai turės brolį, jai bus lengviau.
Aha... Galbūt.
– Kada jis atvyks? – Šįvakar. Arba rytoj...
Jie negalėjo pasakyti tiksliai.
Jei užsuksi sekmadienį, galėsi jį pamatyti.
Kodėl gi ne?
Kaip šiaip sekasi?
Pats žinai: sportavimas, nerūkymas, negėrimas...
– Tu juk man nebe žmona. – Ne. Ačiū dievui!
Man reikia į miestą, po to spėti į autobusą.
Galiu pavežti, jei nori.
Gerai. Aišku.
Aha... Labai ačiū!
– Tu naujas, ar ne? – Ką?
Man pasirodė, kad tave jau mačiau, bet rodos, kad tu naujas?
Gal nori kavos?
Dirbi naujoj apylinkėj, ar čia vasaros darbas?
Prisėsk.
Galėčiau prisiekti, kad tave jau esu matęs...
– Koks tavo vardas? – Patrikas.
– Tikrai? Jo irgi toks vardas. – Kieno?
Patriko. Mūsų sūnaus.
– Kiek jam metų? – Pusantrų.
Tikiuosi, kad nesugalvojot mūsų apgyvendint vienam kambary.
– Apgyvendint vienam kambary? – Juk žinojot, kad aš atvažiuoju, ar ne?
– Socialinė tarnyba juk turėjo paskambinti. – Socialinė tarnyba?
Taip.
Palauk truputį...
Ar socialinė tarnyba jau skambino?
Geriau jau jie būtų paskambinę, nes kitaip...
Maniau, kad jis laiškanešys, bet jis sako, kad jį atsiuntė tarnyba.
Jo vardas Patrikas.
Čia turi būti kažkokia klaida.
– Jie mums atsiuntė ne tą Patriką. – Ne tą Patriką? Labai keista.
– Kur mūsų Patrikas? – Jis gali būti bet kur.
– Penktadieniais jie užsidaro 4-ą. – Dabar be dešimt keturios.
Griebk bernioką ir važiuojam.
Ar jūs broliai?
– Ar atrodom kaip broliai? – Iš kur man žinot?
Jūs gyvenat kartu, tai galit būti netikri broliai.
Netikri broliai?
Svenas – mano vyras.
– Jūs pora? – Mes susituokę.
– Aš jau negyvensiu su pyderais! – Nagi, išsiaiškinkim.
Čia kažkas turi būti sumaišyta.
Negaliu pažiūrėti... Turėsite grįžti antradienį.
– Mes nedirbame šį pirmadienį. – Čia gi jūs pridirbot. Po velnių!
Žiūrėk, man nepatinka taip, bet...
– Paleisk pelę! – Ne!
– Čia slapta informacija! – Pasitrauk!
Ate.
Patrikas Erikssonas, 15 metų amžiaus. Mama: mirusi.
Tėvas: nežinomas. Patrikas įvykdė šiuos nusikaltimus:
Vagystė, slaptas peilio nešiojimasis, užpuolimas sunkinančiomis aplinkybėmis...
Kažin, kaip laikosi mūsų Patrikas.
Turiu omeny, į kokius namus jis nuvažiavo?
Jie irgi turėtų būti nustebę.
Pyderai! Pyderai!
Pyderas!
Mes dar nieko iš jų neišgirdom.
Atrodo, kad čia turėsi pernakvoti.
Nelįsk prie manęs, suknistas pydere!
Einu atnešiu čiužinį.
– Vargšas kūdikis. Gyvens su pedefilais. – Tu nežinai, ką tas žodis reiškia.
Žinau. Jie daro viską, ką sugalvoja, su keturiolikmečiais.
Pažįstu tokį, kai sutinku.
– Svenai, jis gi tik vaikas. – Vaikas, taip. Su peiliu.
Mes turėsim miegoti paeiliui. Pažadinsiu tave po keturių valandų.
Ei tu!
Atleiskit, bet šitas jaunuolis sako, kad jis gyvena pas jus.
Tiesa?
Mums reikia pagalvoti apie savo pačių saugumą. – Tylėk!
Policija turės jį pasilaikyti, kol mes surasim savo Patriką.
– Mes už jį neatsakingi. – Jis gi nusikaltėlis!
Tai ar nieko nedarysit?
Stop. Turiu jūsų paprašyti laikytis saugumo zonos.
Jis gali atrodyti nekaltai, bet jis padarė sunkius nusikaltimus...
Nusikaltimus su peiliais!
Klausykit, mes...
– Sveiki. Koks jūsų vardas? – Berntas.
Taigi, Berntai, dar jūs manote, kad mes turim pasiimt potencialų žudiką...
– ... kadangi soc. tarnyba prisidirbo? – Aptarkite tai su soc. tarnyba.
Po velniais...
Jei mane išprievartaus, tai bus tavo kaltė!
Šūdas!
Bauda už stovėjimą! Paskutinis šūdas!
– Nagi, viskas bus gerai. – Pedefilas!
– „Pedofilas“. – Ką?
Tas žodis yra „pedofilas“.
Nori valgyti?
Tu nevalgei jau 24-ias valandas, gal nori dešrainio?
Tau patinka dešrainiai?
Atsiprašau...
Atleiskit. Klaisykit, mano vyras, Svenas...
Mes čia buvom, ar prisimenat?
Ar jį matėt?
Mes jį uždarėm.
Smurtas prieš pareigūną.
„Smurtas prieš pareigūną“... Aš jį paduosiu į teismą!
Ir viskas per tą nusikaltėlį!
Visas šitas šūdas – jo kaltė! Didžiulė bauda už pastatymą!
– Kur tu eini? – Aš galiu pasirūpint savim. Ate, seniai!
– Mes už jį neatsakingi! – Mes taip darom dėl mūsų Patriko.
Einam.
– Ar turit rūkyti? – Ne.
– Iš šito nieko nesigaus. – Iš ko?
Vaiko...
Kaip jam jus vadinti, tėtuku ir pisiuku?
– Ar neturi giminių? – Ne, jie visi mirę.
Visi iki vieno?
Žinai, ką mano teta pasakė, kai jos paklausė, ar galiu likti vasarai?
„Jei jis pasirodys, aš ant jo užsiundysiu savo šunį.“
Taigi aš nieko neturiu.
– Pyderai! – Prakeikti vaikiščiai...
Kaimynų vaikai mus mėgsta erzinti.
– Pyderai! – Pyderai, pyderai...
– Užsičiaupk tu, pydere! – Kaip tu mane pavadinai?
Eik po velnių, pydere!
– Bėkim! – Nelaimingi vaikiščiai!
Aš jus užmušiu!
– Ką jiems padarei? – Paerzinau juos atgal.
Mes gi čia gyvenam, turėsim bendrauti su jų tėvais.
– Niekas nevadins manęs pyderu! – Gerai...
– Bet tai nepateisina smurto. – Kas prakalbo. Prakeiktas senis.
Ten buvo visai kas kita. Didelė bauda. 700 kronų!
Tikiuosi, kad atsiprašysi. Girdi mane?
Sveiki. Užeikit...
– Kur tavo... draugas? – O...
– Ar negavot kvietimo? – Aš čia iš tikrųjų atėjau atsiprašyti...
O, taip... Maniau, kad jūs...
Na...
Turbūt pasimetė.
Nieko tokio.
– Kurgi... – Ar tu irgi alkoholikas?
Kas tu manai, kad esi?
Pranešiu apie tave policijai...
Pirmyn.
Jei manai, kad tai ką nors pakeis.
– Ar neturėtum eiti miegoti? – Kad mane galėtum išprievartauti?
– O gal tu negali užmigti... – Tik pabandyk, ir pamatysi, ką aš moku.
Kalbi kietai, bet esi taip persigandęs, kad net negali užmigti.
Žinai, aš kartą spyriau vienam pyderui į snukį.
Jis gulėjo ant žemės kruvinas...
O aš lūžau iš juoko.
– Jis grasino, kad mane nužudys. – Perdedi.
Aš žinau, ką tokie gali padaryti. Mačiau.
Mes turim jį paslėpti nuo visų, kol...
– Kelintadienis šiandien? – Sekmadienis.
Po velnių, šiandien ateina Eva and Isabelė.
Sveiki.
Čia Patrikui. Perduokit jam antradienį, kai jis atvyks čia.
– Kodėl atvykimą atidėjo? – Nežinom...
Atleiskit... Labas.
Aš norėjau atsiprašyti dėl savo vyro elgesio.
Ačiū...
Jis gali būti labai netaktiškas.
– Kas jis? – Patrikas.
– Jis mums padeda sode. – O, kaip puiku!
Aha, jis labai vikrus.
Jau pabaigei? Labai gerai. Iki pasimatymo!
O! Mums reikėtų pagalbos su mūsų rožėmis.
– Mes, aišku, tau užmokėsim. – Be problemų!
– Moki sodininkauti? – Nesu visiškas idiotas.
Užsiiminėjau sodininkyste namuose, Rönnbo, tai šiek tiek moku.
Bet geriau, kai užmoka.
– Kodėl man nesakei? – Kodėl turėčiau, prakeiktas pydere?
– Gal galėtum man padėti su hortenzijom? – Na, priklauso...
Kiek man sumokėtum?
– 200? – 500.
– 300. – 500.
Netręšk jų dažniau nei kartą savaitėje.
O mėlynoms reikia rūgštesnės žemės.
Jie turėjo džiaugtis, turėdami tave Rönnbo.
Ne visai.
Ten buvo pilna idiotų. Visąlaik suknistai.
Juk turėjo būti kažkas, kas tave palaikytų.
– Bet... – Nenoriu apie tai kalbėti!
Mes naudojom netinkamas trąšas ir joms buvo per daug saulėta.
Patrikas pasisiūlė persodinti jas į geresnę vietą rytoj.
– Ar gali nusiraminti? – Nusiraminti! Su tokiu chuliganu aplink!
Valgykim.
Ei, čia mano vieta... Čia mano vieta!
– Koks skirtumas? – Jėzau!
Koks skirtumas! Mes dar ir lėkštėm galėtumėm susikeisti.
Tu imk mano, o aš paimsiu jo. Argi ne puiku?
– Kur eini? – Į darbą.
– Dabar? – Turiu reikalų.
– Ar nenori pirma pavalgyti? – Pavalgyti? Aš čia net negaliu įkvėpti!
Kokie lūzeriai!
– Užsičiaupk, pydere! – Ką? Tuoj pasigailėsi, kad pasakei!
Po velnių...
Ateik ir padėk. Nagi!
Man nereikia pagalbos!
Paleisk...
Atsiprašau... Pavėlavau į autobusą.
Prašom.
Ačiū.
Patrikai?
Einu pabėgioti. Nori prisijungti?
Nupirkau juos Svenui, bet jis niekada jų nenešiojo.
Pamiršk.
Mes einam nupirkti sodo įrankių.
Į ką, po velnių, spoksai? Prakeiktas idiotas.
Šiek tiek grietinėlės...
Prašom, brangusis.
O, ar užkandis tėčiui? Prašau.
– Ar aš panašus į tėtį? – Iš kur man žinot?
Kaip atrodė tavo tėtis?
– Arba tavo mama? – Kaip pervaryta sena kekšė.
Tokia ji buvo. Mano tėvas irgi negalėjo būti geresnis.
O gal jis jai sumokėjo, kad galėtų pavaryti, nežinau.
Pamaniau, kad būsi ištroškęs.
Rytoj susitiksi su savo globėjais.
– Na, kad tik būtų nepanašūs į jus... – Esu tikras, kad ne.
Jūsų vaikas nebus panašus į mane irgi.
Jums gerai.
Tu gali palaukti čia.
– Göranas Skoogh'as... – Prašom sėstis.
Tai liečia Patriką Erikssoną.
Atrodo, kad įvaikinimo procedūra yra problematiška,
bet problemas turėtumėm išspręsti.
Ar atpažįstate?
Atsiprašau, bet į pradinį prašymą įsivėlė rašybos klaida.
Mūsų Patrikas yra pusantrų metų, o ne paauglys.
Berniukas, atėjęs pas mus, turėjo...
Šitas vaikas, apie kurį kalba prašymas, vaikas, kurį jūs sutikote priimti,
yra vienintelis galimas vaikas, ir jam yra 15 metų.
„Skoogh'ų šeima yra atleidžiama
nuo sutarties, apibrėžiančios Patriko Erikssono gyvenamąją vietą.“
„Patrikas Erikssonas grąžinamas į Rönnbo vaikų namus. Įsigalioja nedelsiant.“
Patrikai!
Palauk!
Patrikai!
Aš nesutiksiu!
Aš ten negrįšiu!
Geriau jau mirsiu...
Kur, po velniais, buvai? Aš skambinau...
Jis liks su mumis, kol jam ras padorius namus.
Tik dar kelias dienas. Svenai, prašau...
Neišeik!
Jeigu išeisi dabar, gali visai negrįžti! Ar girdi?!
Ar nesikelsi?
Pamaniau, kad galim...
– Tai mano kaltė. – Ne...
Turiu kažką savyje, kas aplinkui sukelia blogus dalykus...
– Patrikai... – Tai tiesa!
Taip yra nuo to laiko, kai prieš mano akis mirė mama.
tu ten buvai, kai ji mirė?
Aš ir mano šuo, kaip kiti sako.
Ji atnešė sulčių ir sausainių, ir tada mirė.
Ji buvo mirusi 24-ias valandas, kol mus surado.
Mes suvalgėm visus sausainius.
Gerai, kad ji ten juos padėjo...
Šuo buvo užmigdytas, nes niekas nesiėmė jo prižiūrėti.
Nors manęs jie taip lengvai atsikratyti negalėjo.
Net ir norėdami.
Patrikai, paklausyk. Mes nepasiduosim, kol jie tau nesuras šeimos.
Man nereikia šeimos, aš galiu savim pasirūpinti. Man tik reikia pinigų.
Visiems reikia šeimos, o aš užtikrinsiu, kad tu ją gautum.
Šūdas...
Paklausyk manęs... Turiu dvi sąlygas:
Noriu žinoti, kiek tiksliai tas chuliganas bus mūsų namuose.
– Kur tu buvai? – Ir aš reikalauju atsiprašymo iš jo!
Tikiuosi, kad gausiu ekonominės naudos už tą žalą, kurią jis padarė.
Štai kaip bus.
Patrikas lieka čia, kol jam ras gerą šeimą.
O aš manau, kad tai tu turėtum išeiti.
Tiesą sakant, aš noriu, kad tu išeitum.
Ką turi omeny?
Manau, kad turėtumėm nesimatyti kurį laiką.
O gal niekada.
Kiek tik prisimenu...
... jaučiau, kad manyje kažkas negerai.
Tiek niekaip nesupratau, kas.
Bet buvo panašu, kad tiesiog laukiau...
... kol viskas subyrės.
O dabar šitai.
Tai beveik palengvėjimas.
Jį galima operuoti.
Operacija gali paveikti jūsų gebėjimą turėti lytinių santykių, bet...
Bet aš iš tiesų neturiu pasirinkimo, ar ne?
Na, aš niekada ir nenorėjau jaunesnio brolio.
Ką sako Svenas?
– Svenas idiotas. – Taip.
Tu vertas geresnio. Kaip ir aš.
– Tikrai. – Žinau.
Bet negaliu baigti ilgėtis jo, nors jį išspyriau.
Ar... jis susitikinėja su dar kuo nors?
Ne... Nemanau. Galvoji, taip gali būti?
Tada tau pasisekė. Jis man buvo neištikimas šešis mėnesius.
– Tikrai? Su kuo? – Su tavim, kvaily!
Neprieštarauji, kad prisėsčiau?
Ne, prašau.
Kokia gėda...
– Ką? – Tu toks gražus vaikinas.
Ar kada nors bandei? Daryti tai su moterim?
– Aš tave verčiu jaustis nesmagiai. – Šiek tiek.
Bet čia atėjau ne todėl.
Lennartas man papasakojo apie tavo sodo padėjėją,
ir pamaniau, gal galėčiau jį pasiskolinti kelioms valandoms.
Kad sutvarkytų sodą Asociacijos dienai.
Kasmetinei kvartalo šventei. Ji kitą šeštadienį.
Žmonės geria kavą, vyksta didžiulis menkniekių turgus...
Puiki diena atsikratyti viso šlamšto, kokį turit.
Pakalbėsiu su Patriku.
Ei tu...
Ar gali mums parodyti, kaip daryti salto?
– Pasilinksminkit... – Iki!
Monika?
Tu manęs nemėgsti, ar ne?
– Jei tai susiję su senuoju gydytoju... – Svinhufvudu?
Jis buvo idiotas, nekreipė į žmones dėmesio.
Visai ne kaip tu.
Klausyk, rytoj visa klasė ateina skiepytis.
Jei mes abu skiepytume, būtų daug greičiau.
– Žinoma. – Gerai.
Nagi, nurimkit...
Noriu, kad visi atsisėstumėm.
Kiek daug vaikų! Argi ne puiku?
Gal pradėkim nuo tavęs?
Gali eiti paskui mane.
Gali šiek tiek įgelti, bet juk tu nebijai, ane?
Va. Viskas. Nebuvo blogai, ar ne?
Laikyk čia.
Viskas. Gali vėl apsivilkti.
Ar tiesa, kad tu gėjus?
Taip.
Ką tai reiškia?
Taip būna, kai vaikinas myli kitą vaikiną.
Ką tu myli?
Sveną.
– Ar jūs kartu? – Nebe.
Gal dar būsit kartu...
Ateik.
Jei tu bent paliesi dar kartą mano vaikus, tu lavonas.
– Ar tau patinka? – O gal žuvies ir jūros gėrybių?
Anei kiaušinių?
– Kaip tu gauni pakankamai baltymų? – „Tofiu“.
– Tofu? – Tiksliai...
– Ar kada nors valgot vegetarišką maistą? – Beveik niekada.
Svenas nemėgsta...
Einam.
Kažin, kodėl jie negali rasti šeimos tokiam fainam vaikinui, kaip Patrikas.
– Norėtum kavos? – Būtų neblogai.
– O gal ir brendžio? – Kodėl ne?
Svenas visada buvo vakarėlių liūtas.
Aš buvau surūgusi žmona, kuri jo niekada nesuprato.
„Daugiau taip neatsitiks.“ Žinai, kaip būna...
Taigi, dabar bandau išmokti mėgautis gyvenimu. Į sveikatą!
Ir kodėl jis toks šlykštus.
Tau su Isabele, atrodo, visai neblogai sekasi.
Aš jos nepravariau, jei to klausi.
Ne tai, kad negalėčiau, aš ne pyderas.
Merginos, kurios man tenka, daug gražesnės.
Mes kalbam, ir viskas.
Ji sako, kad aš ją suprantu.
Ar tu nebijai čia būti?
– Kad kas nors gali tave sumušti? – Nelabai.
Aš tau galiu parodyti kelis smūgius.
– Visada galiu pabėgti. – Jei tik ten ne visa gauja.
Nagi! Pabandom.
Aš nusisuksiu, o tu apsimesk, kad sėlini prie manęs iš užpakalio.
– Atrodys kvailai. – Daryk. Griebk už mano peties.
Ir tada...
Dabar tavo eilė. Iš pradžių gali prireikti nemažai treniruotis.
Ateinu...
– Ar tau viskas gerai? – Po velniais. Tu pavojingas!
– Man nepatinka smurtas. – Taip, kurgi ne...
Labas...
– Svenas? – Ten.
Norėjai pasikalbėti...
Aha. Aš nemažai galvojau.
Aš irgi.
Atrodo... viskas įvyko taip greitai.
Sutinku.
Tai niekada nebuvo mano svajonė: namas, vaikai, sodas...
Abu mes tai žinojom. Maniau, kad bus kitaip su tavimi.
Bet aš pradedu nuo to panikuoti.
– Jeigu tai dėl Patriko... – Ne, tai dėl mūsų.
Tu teisus. Tau nereikia manęs.
Tau reikia ko nors kito.
Man irgi.
– Reikia pagalbos? – Aš nebegaliu įpirkti tavo paslaugų.
Galiu duoti nuolaidą.
Ar visai tai pasiliksi?
– Gali parduoti kvartalo šventėj. – Ne, ačiū.
„Seną šalin, naują vidun!“
– Kada Svenas pasiima savo daiktus? – Labai greitai, tikiuosi.
Jie gali būti nebemadingi, bet vis dar neblogos kokybės.
Jo, jeigu esi aklas bekojis...
Pažiūrėkit!
Geri daiktai gerom kainom!
Tik 250 kronų už šituos? Juos parduoda bent dešimt kartų brangiau mieste.
– Pažiūrėkit, kokia kokybė... – Mano sūnui turbūt tiktų.
Va čia yra puikios... kad ir kas čia tokios.
Negi, pasiūlykit kainą.
– Stigas Lindbergas? – Nežinau, kas čia per šlamštas.
Galit imti porą už penkias kronas.
Labas...
Turbūt neblogai, kad mano žmona linksminasi,
kai neaišku, koks bus mano pajėgumas vėliau.
Mane operuoja kitą savaitę.
Ką sako Monika?
Nežinau. Aš dar su ja pakalbėsiu.
Nors man labiau gaila Luizos.
Visai nefaina priimti faktą, kad... tavęs nebenori.
3047...
– Kiek priklauso man? – Nieko. Čia mano pinigai.
– Man priklauso bent 20%! – 10.
– 20! – Gerai, gausi 50.
Mes pasidalysim per pusę.
Ir gal kažkiek išleisim skaniai pavalgyti.
Na, jei tik leisim iš tavo pusės...
– Ačiū. – O aš?
Jokiu būdu.
Gerai.
Prašom.
– Nelabai dosniai, ane? – Žiūrėk, ką šneki! Į sveikatą!
Svenas visada norėdavo tik picos...
– Žinai, kad plinki? – Atsargiai...
Geriau nusiskusk plikai, jei nori susirasti naują.
Ei, kodėl turėčiau klausyti mados patarimų iš niolikinio paauglio?
– Ir aš visai nenoriu sutikti naujo. – Gerai.
– Vis tiek niekas tavęs nenori! – Tavęs irgi!
– Atsiprašau, neturėjau to omeny. – Žinau.
Neabejok, tau suras naujus namus.
Gerai... Kurių tu norėtum?
To storulio senio su žmonele?
Ar tų, ir dar gausi visą gentį brolių ir seserų.
O gal tos direktorių porelės. Tik pažiūrėk, kaip jie juda...
Su tokiu stilium ir elegancija...
– Užteks ir paprastos šeimos. – Paprastos?
Žinai: mamos, tėčio, brolio ar sesers...
...ar dviejų, ir dar gal šuns.
Nesvarbu.
Ar radote šeimą?
Kai mes perėmėme Patriką, jis...
Jis dešimt metų praleido visokiuose vaikų namuose ir internatuose.
Bet jau tada, kai nebėgo.
Mes nuolat tikėjomės, kad rasime stabilesnį sprendimą.
Jis atėjo pas mus, ir mes pamatėm galimybę...
Tada jūs kreipėtės į mus.
Pasakysiu taip: jūs nebūtumėt mūsų pirmas pasirinkimas,
jei būtų buvę kitų šeimų.
Dabar jis gali tik grįžti į Rönnbo.
Bet jis nelabai nenori grįžti.
Rönnbo visai nebloga vieta. Galima sportuoti, daug užsiėmimų lauke.
Geri pedagoginiai metodai...
Tegu jie ir nelabai gerai veikė su Patriku.
Mes jiems dėkingi, kad jie sutiko priimti jį atgal.
Kada taip bus?
Ar greitai?
Aš jį galiu pasiimti šiandien, tik reikės iškviesti pastiprinimą.
Arba galima palaukti kelias dienas iki mėnesio galo.
Beje, štai dėžė su senais popieriais.
Patriko teta ilgai juos laikė, bet daugiau nebenori.
Patrikai...
– Ar galiu užeiti? – Ne.
Gal bent galim apie tai pakalbėti?
Ką ji atsinešė?
Kalė iš tarnybos. Ji kažką atnešė.
Su gimtadieniu, sūneli! Mama
Ar nenori miego?
Aš niekada nemiegu.
– Visiems reikia miego. – Man ne.
Aš jį pasiliksiu! Jis negrįš į Rönnbo, liks su manimi.
– Vieną minutę. – Aš nusprendžiau pasilikti Patriką.
Göranai...
Mes nedaliname vaikų.
Na, kadangi Patrikas jau yra su mumis... manim...
Jūs buvot patvirtinti kaip susituokusi pora.
Dabar jūs juk esate išsiskyrę?
Galite bandyti rašyti prašymą įsivaikinti,
bet vėl laukia visas procesas.
Göranai. Kaip malonu. Užeik ir pabūk!
Ačiū.
– Kur Luiza? – Jai... skauda galvą.
– Visai neblogas, tas vaikinukas. – Labai geras.
Mes turėjom tokią pagalbininkę, iš Lenkijos ar panašiai...
Visai nebuvo ko į ją žiūrėti.
Tai visai suprantu tave. Kiekvieną trečiadienį ji valydavo namą –
patogu, nes Luiza būdavo siuvimo kursuose.
Ir buvo visai nebrangu. Jie pas save uždirba dar mažiau.
Taigi abi pusės patenkintos.
Na, man nėra taip pat...
Esu tikras, gali gali įtikinti jį užsiimti ir kitom veiklom, be sodininkystės.
– Patrikai, mes einam namo. – Aš dar nepabaigiau.
– Negausiu pinigų. – Aš sumokėsiu.
Aš su vaikinu esam susitarę, tu turi tai gerbti.
– Ne, Lennartai, negerbsiu. – Prašau?
Tokių žmonių, kaip tu, negerbiu. Palik mus ramybėj, nes kitaip...
Kas kitaip?
– Tu kietas! – Patrikai...
Ateik čia. Sėsk.
Ką manai?
Gerai...
Ačiū...
Ech, kaip mums gerai.
– Labas... – Labas.
– Tai tu... – Bandau atgauti formą.
– Kieta apranga. – Ačiū. Ji nauja.
Nelabai žinojau, ką pirkti, tai pagriebiau šitą.
Gražu.
Tai... kada atvažiuosi pasiimti daiktų?
Tiksliai... galvojau...
šeštadienį?
Jei tau tinka?
Tai... bėgsiu toliau.
Susimatysim!
Maniau, kad jau niekada to negalėsiu pasakyti...
...bet manau, kad mes radome šeimą.
– Ne įstaigą? – Ne.
– Ir ne gėjus? – Ne, paprastą šeimą su dviem vaikais.
Mama – darželio auklėtoja, tėtis – inžinierius.
Pagyvensi ten porą savaičių, pamatysi, ar patinka.
Vis tiek nebūčiau galėjęs likti...
– Kai Svenas grįžta. – Apie ką tu?
Juk matei, kaip jis į tave žiūrėjo.
Ir pripažink, tu nori jo atgal.
Nesvarbu, kaip tai skamba.
– Turi jam parodyti, ko tu nori. – Jis ir taip žino, čia ne problema.
Na, jei nori, kad pavyktų, turi pagalvoti apie jo norus.
Pica! Iškepk jam didelę, storą picą!
– Ką jis dar mėgsta? – Baisingą kantri muziką...
Ir viskį.
Jis čia!
Muziką – paskubėk!
Įjunk!
Sveikas.
Iškepei picą?
Ir viskio yra.
Kodėl?
Nes...
Aš nebegeriu.
– Net ir viskio? – Net ir viskio.
Bet vis dar mėgsti picą?
Klausyk, kada pradėsim? Labas...
Turbūt tai nebuvo gera idėja.
Ei!
Aš vis dar mėgstu picą.
Palauk!
Kaip tu apsirengęs?
Šitaip negali atrodyti, kai susitinki su inžinierium.
Tuoj ką nors sugalvosiu.
Šūdas, atrodau kaip moksliukas.
– Negaliu šito nešioti. – Tikrai. Pabandyk šituos.
Kopenhaga, 83-ieji.
Hamburgas, 84-ieji.
Malaizija, 89-ieji.
Šitą bandžiau nusiimti, bet nesuveikė.
Išmoksti gyventi su žaizdomis.
Nesusižeidei?
– Gal uždėti pleistrą? – Po velniais, aš ne koks suknistas moksliukas.
Ant šitos irgi?
Sėkmės.
Pasirūpink savim.
Gerai.
Na... Ačiū.
Iki...
Va... Atnešiu kavos.
Jie turi du vaikus – berniuką ir mergaitę.
– Jokio šuns? – Ne, jokio šuns.
– Na, negali turėti visko. – Gal ir ne...
Tai pasilieki su jais?
Ne, aš labai noriu šuns.
Tiesą sakant, mes kalbėjom, kad turėsim šunį.
Į sveikatą.